|
Historiallisia Papereita 8:
Pentti Renvallin perintö ja 2000-luvun historiantutkimus
Pentti Renvall ja mentaliteettien historia
Matti Peltonen
ISSN 1456–8055
Lyhennelmä alustuksesta Historiallisen Yhdistyksen seminaarissa 8.11. 2000;
pidempi nootitettu versio ilmestyy myöhemmin toisaalla.
Lähtökohta
Perehtyminen Pentti Renvallin tuotantoon laajemmin antaa hänestä
historioitsijana hyvin kaksijakoisen kuvan. Renvall oli mies, joka juoksi tarmokkaasti
yhtä aikaa kahtaalle! Ei tietenkään pidä hämmästellä
sitä, että kenestä tahansa tutkijasta syntyy ristiriitainen kuva.
Oppiminen, mielipiteiden muuttaminen, tutkimusaiheiden vaihtaminen jne. usein johtavat
näkyviin säröihin ehjänäkin vaalitussa tutkijakuvassa. Mutta
Renvall on poikkeuksellisen kaksijakoinen: toisaalta hänen teksteissään
ilmenee hurja pyrkimys omaperäisyyteen, omaan ääneen,
yksinkertaisten ja tuttujen asioiden ilmaisemiseen monimutkaisesti, "omin sanoin".
Toisaalta Renvallin työssä on leimallista vähintään yhtä
voimakas tarve pysyä turvallisesti etabloituneessa akateemisessa traditiossa,
pitää tiukasti perinteestä kiinni. Hän oli siis epäsovinnainen ja
sovinnainen samaan aikaan. Tämä johtaa mm. siihen, että hänen kantojaan
on vaikea luonnehtia lyhyesti ja hänet helppo tulkita yksipuolisesti joko hyvin
traditionaaliseksi tai traditioita murtavaksi.
Miksi Renvallin kuva on niin kaksijakoinen? Ehkä siksi, että hän yritti
vastata "ajan haasteisiin": hän oli hyvin tietoinen yhteiskuntatieteiden noususta ja
teki voimallisesti töitä, joidenkin aikalaiskommenttien mukaan suorastaan
"ristiretkeä" historismin "eläytymismetodia" vastaan. Eräältä
osaltaan Renvallin työ on siis historiantutkimuksen ("historismin") selvästi
epätieteellisempien asettamusten purkamisyritys. Samaan aikaan hän oli voimakkaan
tietoinen siitä, miten monet kollegat ja työtoverit 1930-luvun
Kulttuurihistorian parista suunnistivat talous- ja sosiaalihistorian tai suorastaan
yhteiskuntatieteiden pariin.
Omaperäinen Renvall
Omaperäisen Renvallin huippuhetki oli juuri 1500-luvun ihminen.
Tässä työssä hän erkaantui kauimmaksi historismin periaatteista; ei
ehkä kuitenkaan täydellisesti. 1500-luvun ihmisessä paljastuu
selkeimmin Renvallin kahden puolen jännite. Kirja on myös mielenkiintoinen
Renvallin tutkimusihanteesta vallitsevan yleisen käsityksen kannalta. Renvallia
pidetään 1950-lukulaisen lähdepositivismin "profeettana", samanaikaisesti
hän kuitenkin saattoi tehdä 1500-luvun ihmisessä hyvin teoreettista
tutkimusta, jossa lähteet ovat alistetussa asemassa. Oletan, etteivät Renvallin
oppilaat paljon lueskelleet opettajansa tuotannosta tätä tiettyä teosta, tai
jos sitä luettiin, sen täytyi herättää hämmennystä.
Ensinnä 1500-luvun ihmisen aihepiiri. Kyse ei ole kansallisvaltion,
eikä oikeastaan edes kansakunnan historiasta. Toki aiheena on "viime kädessä
ajattelun historia" ja tässä mielessä historismin epistemologian
sisällä pysytään. Mutta Renvallin omaperäiset vivahteet helposti
peittävät hänen traditionalisminsa tässä suhteessa. Kyseessä
ei ole poliittinen tapahtumahistoria, vaan tietyn aikakauden yleinen mentaliteetti.
Historia viime kädessä ajattelun historiana -teesin Renvall esitti
yleensä ajatuksella historiasta ihmisen suhtautumisen historiana; ihmisen
suhtautuminen ulkomaailmaan muodosti rakennekokonaisuuden, joka määritteli
historiantutkimuksen tutkimuskohteen rajat. On kuitenkin helppo löytää
Renvallin metodisista teksteistä vahvistus sille, että loppujen lopuksi hän
tuolla "suhtautumisen rakennekokonaisuudella" tarkoitti tietoisuutta tai tietoista ajattelua.
Tämän voi todeta Nykyajan historiantutkimuksesta ja monesta muusta
Renvallin tekstistä. Omaperäinen sanonta peittää tässä
pysymisen tiukasti vanhassa traditiossa.
Toiseksi kysymys objektiivisuudesta. Historismissahan objektiivisuus saavutetaan
"tutkijan itsensä sammuttamisella", oman taustan poispyyhkimisellä ja menneisyyden
ja nykyisyyden välissä tapahtuneen unohtamisen kautta. Historistinen tutkija toimii
ikään kuin shamaani, poistuu ruumiistaan ja käy menneisyydessä.
Tämä toinen puoli on eläytymisen metodi. Tässä suhteessa Renvall
kuitenkin tässä työssä ja eräissä lähestymistapaansa
puolustavissa artikkeleissa tarjoaa käsitteellistä ajattelua "eläytymisen"
tueksi. Jää kuitenkin avoimeksi, ovatko naapuritieteistä (esim.
kehityspsykologiasta) lainatut teoriat eläytymisprosessin heuristisia
tukivälineitä vai aineiston avulla tapahtuvan testaamisen kohteita. Tämän
kysymyksen ratkaisua häiritsee kaksi elementtiä. Toisaalta Renvall
näyttää ajattelevan että psykologian teoriat ovat tosiasioita,
faktoja, eivät teorioita tai hypoteeseja. Luonnontiede oli hänelle
korkeampi totuus, jota halpa historiantutkija ei voinut kyseenalaistaa. Toisaalta monissa
teksteissään ja erityisesti vuonna 1972 "kahden historian" puheenvuorossaan
Renvall hyvin jyrkästi torjuu teoreettisen ajattelun merkityksen historiantutkimuksessa.
Joka tapauksessa Renvall otti nykytietämyksestä aineksia menneisyyden arviointia
varten, tapahtuipa tuo arviointi sitten eläytymisen tai argumentoinnin kautta.
Näin suhde eläytymisen metodiin jää hatarasti määritellyksi
ja vaikeaksi mieltää. Käy niin, että viime kädessä,
viimeisissä teksteissään, Renvall joka tapauksessa jättää sen
ainoaksi historiantutkijalle jääväksi vaihtoehdoksi.
Kolmanneksi kysymys kronologiasta. 1500-luvun ihmisessä selittäminen ei
tapahdu kronologian avulla. Tämä on selvästi historismin perusideoiden
rikkomista, sillä historismissahan tapahtumien tarkan kronologiseen järjestykseen
asettamisen oli tarkoitus tuottaa samalla selitys, syy-seuraus-suhde. Metodologisissa
teksteissään Renvall puhuu tavan takaa geneettisen aikaperspektiivin luomisesta
historiantutkimuksen perustana. Erityisesti 1960-luvun puheenvuoroissa, kiistelyssä
nuorien yhteiskuntatieteilijöiden kanssa, tämä "ajallistaminen" nousi
historiantutkimuksen erityisyyden määrittäjäksi. Tämä on
sitä hänen "omin sanoin" kirjoitettua historismiaan. Mutta ainakin 1500-luvun
ihmisessä historistinen selitystapa murtui.
1500-luvun ihminen mentaliteettitutkimuksena
Mentaliteettitutkimuksena 1500-luvun ihminen ilmestyi jännittävään
aikaan. Samoihin aikoihin valmistui mm. Lucien Febvren työ ateistisen ajattelun
mahdottomuudesta ja Mihail Bahtinin kirja karnevalismista, jotka molemmat liittyivät
myös 1500-lukuun. Ne lähtivät kuitenkin hyvin erilaisista jäsennyksistä.
Renvall oli selvemmin 1910- ja 1920-luvun kehityspsykologisen ajattelun kahlitsema. Hän
myös itsepintaisesti puhui 1500-luvun ihmisen sielullisesta rakenteesta kaikkien
aikakauden ihmisten ominaisuutena, vaikka tämä välillä tuottikin
suuria vaikeuksia, kun piti rinnastaa piispat ja Pohjanmaan talonpojat.
Renvall ei itse jostain syystä mainitse tutkimuksensa perusidean lähtökohtia,
jotka aikalaiset hyvin tunnistivat olevan Jacob Burckhardtin 1860 julkaisemassa Italian
renessanssin kulttuuri -teoksessa lanseeraamasta -- ehkä yleisemmästäkin --
käsityksestä modernin yksilön syntymisestä 1400- ja 1500-luvun vaihteessa.
Renvall kiilaa tähän 1900-luvun alun mentaliteetti- (maailmankuva-)
käsitteellä, jonka hän omaksui keskieurooppalaisesta kehityspsykologisesta
kirjallisuudesta, jossa puhuttiin lapsen tai primitiivin mentaliteetista vastakohtana aikuiselle
tai länsimaiselle mentaliteetille. Tämän dikotomian Renvall rohkeasti
historiallisti. Hänen historianfilosofialleen oli tyypillistä voimakas kehitysajattelu
ja käsitys nykyhetkestä kehityksen päätepisteenä. Monilta muilta
1900-luvun alkupuolen ajattelijoilta ei löydy niin suurta varmuutta primitiivin ja
länsimaisen ajattelun tasoerosta. Bronislaw Malinowskin funktionalismi lähti
liikkeelle primitiivisen ajattelun sitoutumisesta perustarpeiden tyydyttämiseen, Claude
Lévi-Strauss korosti kirjoituskulttuuria rajana kahden erilaisen sivilisaation
välillä; Renvall puolestaan seurasi uskollisimmin Lucien Levy-Bruhlia, jonka korostus
tunteiden ja mystiikan värittämästä primitiivisestä ajattelusta
ehkä korosti laadullista eroa kaikkein voimallisimmin.
Eteenpäin, myöhempään mentaliteettien historiaan, Renvallin
työssä viittaa lähteiden käyttö, niiden lukeminen kokonaan toisessa
tarkoituksessa, kuin mihin ne oli alun perin laadittu. Tällainen lähteiden
käyttö oli tietysti ollut hyvin tavallista talous- ja sosiaalihistoriassa (esim.
vero- tai tullitilastoista luettu hintavaihteluiden ja kaupan tai tuotannon volyymin
vaihteluita tai demografisista aikasarjoista luettu mentaliteettimuutoksia). Historismin
tradition puitteissa tällainen menettely voitaneen nähdä rohkeaksi ja
kokeilevaksi, monen mielestä varmaan myös kyseenalaiseksi. Renvall ei kuitenkaan
muistuta 1970- ja 1980-luvun mentaliteettien historioitsijoita, hän ei löydä
uutta, vaan aineistollaan "todistaa", oikeastaan näyttää, ennalta tunnetun
hypoteesinsa. Jos ajatellaan vaikka Giovanni Levin, Natalie Zemon Davisin tai Carlo Ginzburgin
töitä, niin niissä tavoitteena on ollut muuttaa ja murtaa tiettyjä
vakiintuneita ajattelutapoja, juuri sitä modernisaatioteoriaa jota Renvall kannatti.
Renvallin mentaliteetin käsitteen ristiriidat
Renvall ei käytä maailmankuvan tai mentaliteetin käsitettä
tavanomaisessa merkityksessä. Hänelle merkittävää on ihmisen
sielullinen rakenne, jokin aivotoiminnan ominaisuus, jolla oli biologinen pohja tai perusta.
Nimimerkillä Toivo Kyntäjä vuonna 1948 julkaisemassaan tekstissä hän
oli sitä mieltä, että perintötekijät olivat ratkaisevassa asemassa.
Käsittääkseni Renvallin peruskäsitys oli, että ihmisen sielullisen
rakenteen kehitys määräsi tai ohjasi maailman kehitystä (yhteiskunnallista
kehitystä) ollen määräävä historiallinen voima. Tästä
syntyi 1950-luvun lopulla pientä polemiikkia Renvallin alustaessa Otaniemessä
pohjoismaisessa kesäakatemiassa. Kaikki nuoret eivät enää kovin innokkaasti
kannattaneet biologista determinismiä ja ainakin sosiologi Mauno Koivisto yritti hiukan
haastaa Renvallia tässä asiassa. Pohjoismaiset kollegat pudistelivat
päitään.
Renvall ei tässäkään asiassa ollut johdonmukainen. Esimerkiksi
artikkelikokoelman Kuninkaanmiehiä ja kapinoitsijoita johdannossa kerrataan
Renvallin perusajatus sielullisesta rakenteesta kehitystä
määräävänä tekijänä. Mutta kirjan puolivälissä
puhutaan jo aivan luontevasti siitä, miten yhteiskunnallinen muutos synnyttää
uuden sielullisen rakenteen. Tämä keskeisen ajatuksen ristiriitaisuus näkyy
myös siinä, mitä 1500-luvun uudella ihmisellä tarkoitetaan. Ensin
korostetaan miten uudenaikaisen yksilöllisemmän persoonallisuuden tunnusmerkkinä
on tarmokas oman edun tavoittelu. Jopa varakas talonpoika, joka nimismiehen virkaansa
väärinkäyttäen kahmi itselleen etuja, nostetaan teoksessa henkisesti
korkeatasoisten joukkoon. Mutta sitten nuijasotaa käsiteltäessä Renvallin
arvoasetelma kääntyi nurin niskoin; omien etujen perään kysyminen olikin
henkisen tason laskua ja takametsien miesten jälkeenjääneisyyttä ja
etummaisten miesten hyveeksi katsotaan altruistinen yhteisön kokonaisedun hahmottaminen
ja henkilökohtaisista etupyyteistä luopuminen. -- Tätä tarkoitin kun
sanoin, että Renvall juoksee samanaikaisesti kahtaalle.
matti.peltonen@helsinki.fi
![](http://www.helsinki.fi/historia/yhdistys/kuvat/kehikko/pnuoli.gif)
|
Takaisin
edelliselle tasolle
|